.
один розбійник до другого:
– Лишаємо, вона і так уже не встане, бо посікли ми її на капусту, а самі тікаймо звідси, поки ще не пізно.
Та не встигли ті й кроку ступити, як цісарівна з-за кущів промовляє:
– Е-е-е ні, не вийде на ваше. Разом рубали сукню на шмаття, разом тепер і латайте.
Свиснула в пальці, вояки посхоплювалися на ноги і давай тлумити розбійників наліво та направо. За годину вибили всіх, лишився лише найстарший. Упав на коліна, проситься у цісарівни:
– Накажіть, аби ваші вояки не вбивали мене, а подарували мені життя. Я маю щось вам важливе розповісти.
Дала цісарівна знак, вояки відпустили розбійника. Він сів на траву й мовить:
– Місяців два тому йшов лісом загін ваших вояків. Керував ним молодий цісар. Сюди надійшли вони саме ввечері, то розбійники заманили їх до шопи. Там вони всі й погинули.
– А з цісарем що сталося? – не втрималася жінка.
Каже розбійник:
– Його ми хотіли спалити на вогні, але він серед ночі вирвався голий із хати й утік.
– Куди?
– Хто його знає. Розбійники бігали за ним лісом, але й сліду не знайшли.
Вислухала це цісарівна й каже:
– Добре. Раз убив ти моїх вояків, то я і твоїх не пошкодувала; раз пустив ти мого чоловіка голим, але живим, то ти давай свою одіж і йди геть, аби я тебе більше не бачила на свої очі.
Кинув той своє вбрання у вогонь і пішов у світ за очі, а цісарівна зібрала військо, переїхала ліс і подалася до того села, де жили Іванові родичі. «Хто знає, – думає собі, – чи не вдома Іван, тільки не дає про себе знати». Їхали вони, їхали й побачили на дорозі старого діда та й розпитують, чи не знає він, де живе Іван.
– Чого не знаю, – каже той, – он у полі свині пасе.
Поїхали слуги на пасовище і через якусь хвилю привозять Івана – обідраного, обмащеного.
– Чого, – каже цісарівна, – не давав про себе знати: чи живий, чи здоровий, як гостина пішла?
– Та хіба ти не видиш чого – ґаздую коло свиней, бо як мав вертатися, коли військо втратив?
Каже цісарівна:
– Нічого, що було, те минуло, добре, що сам живий лишився. А вояки будуть інші. Збирайся, поїдемо додому.
Іван обмився, вбравсь у цірсарське вбрання, повернув ще додому, аби показати мамі та братам свою жінку, і поїхали собі з військом до замку. Кажуть, що жили молодята ще довго, діти у них велися і господарка не приупадала. Може, ще й нині живуть, якщо не повмирали.
Як пропала панщина
Був чоловік і мав три хлопці. Помер він, і жінка його померла, і лишилися діти сиротами. А тоді була панщина і дуже важко жилося. Пан бив і катував людей. І вирішили хлопці йти у світ і десь найнятися служити.
Ідуть вони містом, дивляться – у хаті коло вікна шиє швець. Заходять вони до того шевця, а він каже:
– Один може лишитися в мене, я вивчу його на шевця.
І старший лишився у шевця. А два пішли далі і надибали римаря. Римар каже:
– Хай один лишається в мене. Я навчу його шити хомути, і буде він добре жити.
Середущий